Hur träffades ni?
Vi kände varandra som barn, vi hängde i olika...
-Ni växte upp i samma område. -Jag höll till där han bodde...
-Var du på Kenmare...? -Kenmare.
Jag höll till på Prince, Elizabeth och Spring Street.
Så han är egentligen den enda
som vet var jag kommer ifrån och vilka jag kände,
och känner till den världen. Det ledde till våra filmer.
Hur länge dröjde det innan ni fick till The Irishman?
-Casino...? -Casino hade blivit 22 år.
-Du med. -Jisses.
Herregud.
Jag minns hur imponerad jag blev över hur seriös du var,
-för du skrev ett långt utkast. -Ja.
Och...
Men... I Heard You Paint Houses, det är en fantastisk bok. Den är otrolig.
Du nämnde den första gången hemma hos dig i New York.
-Ja, norr om stan, när vi pratade. -Och du sa: "Vi ska göra den här filmen."
Men jag läste boken för länge sedan. Jag fick den av en man på golfbanan.
-Intressant. -Han sa det då:
"Ni kommer att göra den här filmen." Jag sa: "Fint, okej, hejdå."
-Och sen kom... -Jag tänkte samma sak på ett vis.
Det var inte avsikten från början, att vi skulle jobba ihop igen.
Men så blev det till slut, genom urval och intresse...
Det intressanta är att det här är annorlunda eftersom det är verkligt.
Det handlar om vår värld, vårt USA...
Och råkar utspela sig inom den organiserade brottsligheten,
men det är bara inramningen. I slutänden är det en film som,
efterhand som vi blev äldre kunde vi se på världen, sammanhanget
och de här figurerna med mänskligheten hos folk som står varandra nära,
är lojala och älskar varandra. Och sen kommer sveket.
Jag vet hur du känner, Frank. Tro mig, jag vet hur du känner.
Jag har sagt det förut, vi gjorde allt vi kunde. Det vet du.
Du försökte. Han har sig själv att skylla.
Det föll på plats i vår ålder.
-Ja. -Det var märkligt.
Hela filmen är mer intim och personlig.
Det är en stor målarduk, men den fokuserar på tre killar.
-Det de har... -Det speglar tiden.
Det är en ynnest att få göra filmen,
för den passade perfekt ihop med rollfigurerna.
-Vi behövde knappt prata om rollfigurerna. -Ja.
Särskilt när jag och Al hade scener som jag hade läst innan.
Jag sa: "Herregud, hoppas han inte brusar upp
så som Al kan brusa upp, för vad gör jag då?
Ska jag brusa upp mot honom?" Och han sa:
"Du brusar inte upp i den här scenen."
Och jag sa: "Bra. Bara han inte brusar upp mot mig..."
-Det finns där -Det finns där.
"F... ta er. Visa dem. Bla, bla." Det var inte riktat mot mig.
Du sa: "Borde vi improvisera?" Jag sa: "Om du vill,
men han vill nog att du ska brusa upp lite."
Ursäkta, men finns det en annan anledning?
Det är mitt fack! Vadå en annan anledning?
Det är mitt fack!
Det är en reflekterande film. Om en äldre... Som ett kammarspel.
Den har action. Den har skala.
Men den ska följa rytmen i hur vi tänker nu, när vi ser tillbaka.
Det var perfekt för...
-...det här materialet. Eller hur? -Längden på den,
tänkte du på det i strukturen? "Hur funkar det?"
Dagens publik och platserna där de ser film...
Allt förändras. Det är den största revolutionen...
...sedan ljudfilmen kom 1927.
Jag chansade. Man kan inte göra den för en viss plats...
Jag sa: "Vi gör den." Det är ett åtagande.
Och om man vill se den,
så visar den de människorna i den världen.
Det finns många tuffingar här. Har han sagt det?
-Du är väl inte rädd för tuffingar? -Nej.
Jag tänkte väl det.
Vi pratar om rollfigurerna lika mycket som om...
De är verkliga. De här tre har funnits...
-Det gör det enklare. -Det underlättar. Tyvärr så lever de inte.
Det hjälper när de lever. Man kan prata med dem,
vara med dem, umgås med dem.
-Men din rollfigur var berömd. -Han var berömd.
-Du hade mycket att gå på. -Så mycket material.
-Lyssnade du på hans röst? -Ja.
-Det var bra. -Det underlättade.
Efterforskningarna man gör i dag
och kombinationen av foton och läsning och att se personen...
Det gör verkligen intryck.
Det fina med historien är att triangeln, de tre männen...
Det är en klassisk historia om lojalitet, brödraskap och svek.
-Svek av en anledning som folk förstår. -Nödvändighet.
Det är en knäpp relation när man tänker efter.
-Jag vet. -De sov i samma rum.
Livvakter måste det.
Ska han vara i rummet bredvid om nåt händer?
I hallen? Ska han vara där? Skulle inte tro det.
Jag gillade hur Bob pratade i berättarröst.
Som att jag skulle prata om hur det var när jag kom hit.
Det kändes så verkligt. Det här hände verkligen.
Han är där. Killen som berättar är där.
-Eller var där. -Det var som i armén.
Man lydde order, man gjorde det rätta, man blev belönad.
Men som du säger, ni två hade spelat dem,
och ju närmare vi kom... Ni repade inte ens.
-Vi repade inte. -Det som händer...
Det baseras på riktiga personer,
-men vem vet egentligen? -Just det.
Det man noterar är äktheten i relationen, alla tre relationerna.
Russell är intressant,
för han var raka motsatsen till hur vi vanligtvis...
-Ser mig skådespela? -Ja.
Ja, du sa: "Han är inte som gangstrarna du brukar spela."
Cheferna pratade med den gamle.
Den gamle talade med sin son Jack och sa:
"Glöm inte vem han står i skuld till."
Jag sa: "Om jag inte spelar den rollen,
-så spelar jag Tony Pro." -Ja.
Han sa: "Nej. Du får inte den rollen."
-Du satte ihop dem. -Ja.
Du har Tony. Du hanterar Tony. Han håller fast vid...
...livet på grund av dig, i det läget.
Vem vet vad som egentligen hände?
Det här är en version, men sanningen ligger i relationerna,
i relationerna inom den världen.
Bara presidenten var populärare än Jimmy Hoffa vid den tiden.
Man glömmer det.
Man glömmer facken och vad som krävdes för att ge arbetarna en dräglig lön.
Han blev förbannad för det där med Kennedy.
Sedan säger du: "Han förlåter mig aldrig för att Nixon fick pengar!"
Ja.
Herregud. Vad hade du gett dig in i?
-Allt du gör blir katastrof. -Ja.
Och rollfiguren säger: "Det ordnar sig."
Men den där minen, man vet att det inte ordnar sig.
Minns du scenen där jag ber Bob
-fimpa Tony Pro? -Hysteriskt roligt.
Tror du Russ skulle göra nåt åt den här snubben?
Det är komplicerat.
Han säger: "Men du måste förstå.
Jag byggde upp det här. Det är äkta.
Det är framsteg. Det är visionärt."
Men han säger: "Nej, tyvärr. Han är invigd."
-Han går aldrig med på det. -Han tillåter det inte.
"Jag skulle göra det själv, men jag är för känd."
"Jag vill fimpa fanskapet själv, men kan inte." Det är som...
Det är galet, för de pratar om någons liv och att döda någon.
Nej, det är ett jobb, och i den världen är det ett elimineringsjobb.
Precis. Han är i vägen.
-Verkligen i vägen. -Det är otänkbart.
Ja, men efter samtalet du har med Tony?
-Jag är färdig. -"Samtal."
Kära nån.
-Som inte går bra. -Du lät gamlingen slåss.
Jag vet. Stephen hoppade på honom.
-Herregud. -Tony Pro hatade honom.
Jag vet.
-Den riktiga Tony Pro hatade Jimmy Hoffa. -Hatade honom.
Verkligen. Han ville döda dig många gånger själv.
De började tillsammans, sedan skar det sig.
-Jag menar, makt. -Det var makt.
Och Tony. Han har maffian bakom sig. Men du har facket.
-Du skapade det. -Så är det.
-Hur vågar han? För att han är en buse? -Stackars Jimmy förstod inte.
Jag vet. Han förstod inte.
Han hade en bild av hur saker är, och trodde...
Han trodde nog aldrig att det skulle hända honom.
Nej. Du säger: "De skulle aldrig våga."
De skulle inte våga!
-Säg inte... -De skulle inte våga.
-Jimmy... -Frank, snälla.
Säg inte så.
Och sedan...
-De har sina metoder. -Ja.
Folk frågar om Hoffas försvinnande. Jag vet inte.
Det här är enligt boken och Charles Brandt.
Så gott som något. Poängen är att han försvann.
Ja.
Teorierna att han blev instoppad i ett rör någonstans på östkusten är befängda.
Det är en sån enkel historia.
Det lustiga är att...
...min rollfigur, som förde ihop er,
han försökte rädda dig många gånger, men du lyssnade inte.
Jimmy visste inte hur ofta han försökte rädda honom.
Han ville inte det, och han visste att det låg på honom till slut.
-Intressant. -När det handlar om dem,
så måste han säga: "Vi gjorde allt vi kunde."
-"Vi gjorde allt." -Ja.
-"Du lyssnade inte." -"Det här livet är sånt.
-Han måste bort. Så är det." -Otroligt.
-Du säger aldrig: "Han måste bort." -Jag sa inte ett ord.
-"Det är vad det är. Säg det." -"Det är vad det är."
Du får prata med honom och berätta.
Det är vad det är.
Vad det är?
Vad fick dig att tänka på...
-...datorn och åldersgrejerna? -Datorn?
Vi hade manuset, och vid en punkt skulle scener och återblickar,
som för Bobs del var halva filmen, behöva spelas av yngre skådisar.
Så jag sa: "Vad ska jag göra? Måste jag förklara allt?"
Här behövs inte det.
Det är manér. Hur man sitter, hur man står, hur man hälsar på någon,
hur man avviker från ämnet i ett samtal, så att säga.
Vi filmade i Taiwan, och Pablo från ILM kommer till mig
och säger: "Jag jobbar på en grej för att föryngra folk på film."
Jag sa: "Jag hörde att du gör det i Star Wars.
Du gör det i andra effektfilmer." Och han sa: "Vet du...
...det här med Irishman... Det är första gången det görs."
Och jag sa: "Vänta lite.
Det är en bra idé. En sak bara...
Om ni...
...eller någon annan, i en sådan här film,
pratar med varandra med tennisbollar i ansiktet..."
Eller hur, Joe?
-Ja. -Man tappar...
-Det är svårt... -Allvarligt talat.
-Det är svårt, för... -Det är svårt.
Sätt det där på någon och be dem hålla tal.
De visade mig, det är mer som en slags robot.
En massa prylar. Jag sa: "Grejen är att de måste kunna se varandra.
Kom tillbaka utan tennisbollar."
Och han kom tillbaka. Han jobbade ju där, men han kom tillbaka och sa:
"Jag har fixat så att markörerna är osynliga."
Ja.
"Det kräver tre objektiv på varje kamera."
-Minns ni kamerorna? -De fick spela för nio miljoner kameror.
-Vi brukar ha två när vi jobbar. -Så vi hade två kameror.
Och så allt det där andra, galet.
Det var helt nytt för mig.
-Mig med. -De lärde mig.
Jag menar inte prickarna,
jag menar att jobba med två kameror och sånt.
Jag lärde mig så mycket av dig och Bob om sånt,
och så kommer han med allt det där.
Han sa: "Titta inte in i kameran." Jag sa: "Vilken?"
-Vi har 12 kameror här. -Med tre objektiv på varje.
"Vilket objektiv?" Han sa: "Du ser in i det."
Jag minns att jag gick i korridoren och du sa:
"Du tittar runt." Jag sa: "Vart ska jag titta?"
Jag går. Jag vill inte titta in i dem.
Sedan kom jag dit och såg problemet.
Jag brukar säga: "Gå genom rutan." Det är svårt.
-Ja, jag menar... -Du går.
"Vänta. Går jag rätt?"
Man går mot kameran men vill undvika objektivet.
-"Vilket objektiv?" -Jösses.
Det var verkligen chockerande när jag såg Joe
-hos Lucas. -På Skywalker?
-Han sa det. -Han visade en massa häftiga grejer
i nya filmer, animerade saker. Det var otroligt.
Och så sa han: "Jag vill visa vad vi gör i The Irishman."
Och på skärmen var det...
Joe Pesci dök upp på skärmen.
Jag tänkte: "Är det Joe? Är det ett gammalt klipp?
Vem är det där?"
Det var något med filmens väsen
som såg ut som något helt nytt.
-Ja. -Jag undrar hur det...
Vad är skillnaden mot smink?
Vi har accepterat vissa saker när det gäller smink.
Som när Dustin Hoffman gjorde Little Big Man.
Dick Smith skapade gamlingen.
Alla visste att det var smink, men att det var Dustin, rollfiguren.
Och John Hurt i Elefantmannen.
-Ja. -Okej.
Han är där någonstans.
-Ja. -Det är fortfarande han.
Så vad är skillnaden egentligen,
när man kan ta något och forma det...
...och återskapa, inte helt, men...
-...använda CGI som smink? -Ja.
-Det var en vändpunkt. -Ja, det var stort.
Den stora grejen. Och de här killarna, de gjorde det på ett sätt...
Det var förvirrande med alla kameror och objektiv,
men när vi kom över det, när jag listade ut var ni skulle titta,
så blev det ett bra experiment. För det är ditåt det barkar.
-Vill du vara en del av kampen? -Ja, sir.
Vill du vara en del av den här historien?
Ja, det vill jag.
Vad du än behöver så finns jag här.
Det var viktigt att han sa, för de olika åldrarna:
-"Du måste räta på dig nu." -Herregud, ja.
-Ja. -"I den här delen
måste du prata fortare, högre.
Man pratade annorlunda då, och med åldern saktar man ner."
-Det är konstigt. -Så det var allt sånt.
Min kille. Han också, plågar mig alltid med något.
Alltid.
Första filmdagen med Al. Vi har aldrig mötts.
Aldrig jobbat ihop med en film. Och nu ska vi göra det.
Första filmdagen med honom, han spelar Hoffa
och ser Kennedy vinna valet. Han hatar dem.
"Dessa jävla Kennedys." Han reser sig. Familjen är där.
-Jimmy, barnen. -Han och alla skitproblem
-som jag redan fått. -Jimmy.
-Jag måste gå. Tror du att jag vill titta? -Nej.
Det är första gången jag jobbar med honom, så...
...han reser sig, det var bra. Dialogen var bra.
Typ: "Jag går ut ur rummet. Hejdå."
Han går ut. Jag säger: "Bra. En gång till."
Han gör det igen, och jag ser
att Rodrigo och David kommer mot mig.
De säger:
"Han ska vara 49 här.
Jag säger: "Vad är problemet?" De säger: "Han är...långsam.
Han reser sig långsamt." Jag sa: "Säg det till honom."
"Nej, du får säga det."
"Det är första dagen med honom."
Så jag gick dit och sa: "Du, Al,
han ska vara 49 här."
När du reser dig...
...ur fåtöljen, måste det vara mer...
Du vet? Du ska gå till köket. Du stannar inte där."
-Jag gjorde 51, va? -Ja, nästa tagning ropade han:
"Femtiotvå, 65." Eller hur?
Vi grejade det till slut.
-Man fick vara uppmärksam på hållningen. -Ja.
Att räta upp sig, allt sånt.
Jag gick nedför trappan. Det är en scen där jag går ner.
Jag går ner två eller tre steg,
och Gary kommer fram.
"Du måste vara lite hurtigare. Lite mer..."
-Jag minns. -Han sa: "Jag ska visa."
Han visade, och han hade rätt. Jag behövde...
...skutta ner, inte som jag vanligtvis gör.
Men vad är skillnaden mellan det och:
"Du är Rickard III, du måste röra dig så här."
Okej? Det är skådespeleri.
Hela kroppen måste agera. Det är otroligt.
Eller hur?
-Man gör det, som i Uppvaknanden. -Ingen sa till dig när du var Rickard III.
Vi gör det igen. Jag vill vara Rickard igen.
Du gjorde det själv, okej?
Man försöker sätta ihop filmen i huvudet.
Jag glömmer det ni går igenom
som skådespelare. Jag glömmer det, och förväntar mig...
"Gör om det." De säger: "Marty, han blev just..."
Och sedan... I den här filmen fick vi ta hänsyn till det,
-när det gällde inspelningstider och... -Ja.
...hur vi använde... Vi åt oftast lunch gående.
-Ja. -För att få energi
under en viss tid på dagen.
Kan de göra något åt det? Om vi till exempel
hamnar lite fel och ser ut som 65
-i stället för 50. -Ja.
-Skådespeleriet går inte att fixa. -Ja.
-Nej, det är... -Det går inte. Beklagar.
-Man lever på hoppet. -Jag vet.
-Vi kan kanske fixa ryggen lite. -Jag är gammal. Kom igen.
Jag trodde att jag slapp sånt här nu.
Avsikten var att göra det så bra det kan bli.
Toppmodernt.
-Ja. -Det var grejen.
Man märker det inte.
-Det är märkligt. Det händer. -Ja.
Som när jag såg Joe. Man märker det inte.
Jag sa bara: "Det är Joe."
Vad gjorde de... Hade de gammalt material?
Jag vet inte, det vore kul att jämföra med andra bilder.
Ja.
Vilka fler får den här behandlingen?
Det är egentligen bara ni tre.
-Bara vi tre? -Bara vi.
Det finns andra som blev sminkade i viss utsträckning.
Om man ser er 1983,
-så omger ni er med ett visst gäng. -Ja.
Nån kanske saknas och en annan har tagit hans plats.
Han har sin... Du har din fru, Jo,
-med dig. -Han är noga med sånt.
När vi gjorde Tjuren från Bronx...
I arenan...
Han slutade filma. Han samlade alla och sa:
"Det är en kille där uppe med en klocka som inte är tidstypisk."
-Det var så uppenbart. -Ja.
-Uppenbart. -För vem?
Grejen är att jag vet hur det var. Vid den tiden fanns inte digitalklockor.
Det är det jag menar här också.
Jag är övertygad om
att när vår ålder ändrades,
och det man gjorde med de andra... Han hade full koll.
Förutom filmens makt, eller hur filmen är,
det konstnärliga i den,
men också den tekniska biten.
Det kommer att påverka karriärer...
-...och skådespelare. -Absolut.
Vi kan hålla på i 30 år till.
-Förlåt för det, Joe. -Jag tror inte det, Bob.
-Jag tror inte det. -Det är sant.
Frank, tänk inte ens tanken.
-Jag håller inte tyst... -Jag vet.
...för någon.
-Jag vet det. Du vet det. -Jag vet.
-De vet inte det. -Tja...
Det är sån jag är, och det är så det blir.
För egen del, med stigande ålder,
uppskattar jag alla runt bordet mycket mer.
Ja, det är...
Jag uppskattar det du gör.
De här killarna drog upp mig ur rännstenen.
-Ja. -Gav mig nytt liv.
Jag uppskattar allt mycket mer.
Jag ser saker annorlunda också.
Det är en anledning
till att fortsätta jobba.
-På många sätt... -Så blev det här.
Så blev det när vi landade i det här,
och jag såg hans reaktion när du presenterade historien.
Stark och känslosam. Jag sa: "Det där ska vi använda."
Vi måste... Det är äkta. Jag kan göra något av det där.
Och vart ska det föra oss? "Jag är osäker, men jag tror att jag vet."
Det handlar om åldrande.
Folk kanske inte håller med när de ser filmen,
men man ser saker på ett annat vis.
Har du blivit bättre på det med åren, Marty? Ditt jobb?
-Har jag... -Inte blivit bättre...
Jag förstår vad du menar. Jag tror att jag började inse
att jag har gjort mycket genom åren.
Jag har en viss energi, ett sätt att tänka, klippa och designa,
klippa sekvenser och sånt.
I Tjuren från Bronx är dialogscenerna fasta,
och i actionscenerna flyger kamerorna överallt.
Och jag gjorde det.
Den filmades nästan som en dokumentär, och det gillar jag med ditt arbete.
-Ja. -Men förutom det,
så låter du samma känsla genomsyra hela filmen.
Man får en viss känsla. Du gjorde likadant i Dödspolarna.
Ja.
Jag såg det långt senare när jag såg filmen
och sa: "Wow, det är känslan av kvarteret
och personerna och hela grejen som han är så bra på.
Han har gjort det i alla sina filmer.
Han vet nog vad han gör."
Det var därför jag sa: "Har du blivit bättre på det?"
Det är nog renodlat vid det här laget.
Det är renodlat. En halvbild. En närbild.
-Det är otroligt. -Det är allt.
Poängen är att du kommer till...
Det är lustigt. När jag ställs inför att göra en berättande del i en film,
inser jag att jag inte vet.
Man lär sig allt igen för varje film.
För varje nytt upplägg lär man sig igen.
Man går ut på slagfältet och slåss mot sig själv.
Du känner dig självsäkrare.
-Självförtroendet är större. -Ja.
-Du vet vad som är rätt. -Jag blir nog,
som i Hugo, där vi tog i med 3D och allt.
Det var jätteroligt.
Men nu handlade det om det grundläggande.
Om rollfigurerna
-i filmen och i den världen. -Ja.
Det kvittar om man sitter här eller i en bil.
De killarna kan göra det var som helst. De har en anonymitet,
men de är den drivande kraften. En tragisk kraft. Det är väldigt...
Jag fick hitta ett sätt att inte stå i vägen för det.
-Ja. -Jag...
En del kanske inte håller med, men så var det.
Och i slutändan lär man sig av varje ny film man gör.
Undertexter: Lisbeth Pekkari